27 лютого 2021 року виповнилося 10 років з того моменту, як зупинилося серце Олексія Михайловича Ставніцера, людини з великої літери, мецената, засновника і генерального директора компанії ТІС.
Протягом свого життя Олексій Михайлович активно займався благодійністю. На Лиманщині, з його ініціативи, були побудовані дві нові школи в селах Кремидівка і Визирка, відновлювалися храми, будувалися дороги, закуповувалося все необхідне для амбулаторій, шкіл, дитячих садків. Сьогодні цю добру справу продовжують його сини, соратники та близькі люди.
Олексій був молодшим з шести дітей у сім'ї Михайла Фроїмовича та Олександри Вікторівни Ставніцерів. Працюючи у вугільній промисловості, з роками батько повністю присвятив себе редакторській справі та драматургії. Однак син вибрав свій життєвий шлях. Він, міський мешканець, в 1960-1965 роках навчався в Одеському сільськогосподарському інституті, де потім продовжив займатися в аспірантурі. В той самий час, майбутній вчений, захопився альпінізмом, якому присвятив значну частину свого життя. Тут, в Одесі, в обласному Альпклубі, Ставніцер познайомився зі своєю майбутньою дружиною Аллою Гребенніковою. У 1972 році у молодого подружжя народився перший син — Єгор.
А в 1979 році, з отриманням Олексієм почесного звання майстра спорту СРСР з альпінізму, сім’я переїжджає на Кавказ. Вже там в 1982-му у родині Ставніцерів народився другий син Андрій. Працюючи на турбазі «Терскол» Міністерства оборони СРСР, Олексій Михайлович організовував масові армійські альпініади на Ельбрус, ряд інших заходів, пов’язаних з цим видом спорту.
Згодом Ставніцер створив і очолив навчально-методичний центр «Ельбрус». Цей табір на кілька років став всесоюзним центром альпінізму, де велася підготовка інструкторів, альпіністів, промальпіністів, прикордонників.
У 1989 році Олексій Михайлович повертається до Одеси та працевлаштовується у кооперативі «Промальп». Трохи пізніше він почав власний бізнес. Свою першу компанію колишній альпініст назвав «Еверест».
З огляду на сьогоднішній день, можна з упевненістю сказати, що дійсно доленосною подією в 1994 році стало створення Олексієм Михайловичем Ставніцером, разом з Олегом Кутателадзе, компанії Трансінвестсервіс. ТІС став фактично першим приватним морським портом в Україні. Інфраструктура ТІСа, створювалася майже з нуля. Це 8 власних причалів загальною довжиною два кілометри й п’ять транспортних терміналів, три з яких — зерновий, вугільний і міндобрив. Для забезпечення діяльності «ТІС» було побудовано 60 кілометрів залізничних шляхів, в тому числі 6 кілометрів магістральних, переданих державі; проведено поглиблення акваторії лиману в обсязі 7 млн. м3 донного мулу і виїмка ґрунту на суші в обсязі 6,5 млн. м3.
Після тривалої хвороби Олексій Михайлович Ставніцер помер 27 лютого 2011 року. Розпочату ним справу зараз, разом з іншими співзасновниками, продовжують його сини — Єгор Гребенніков та Андрій Ставніцер. До речі, Андрій — не тільки генеральний директор компанії ТІС, але і співвласник компанії «М. В. Карго», яка нині володіє зерновим терміналом «Нептун».
О. М. Ставніцер був неординарною людиною за своє життя, про це докладно розповідається в книзі «Олексій Ставніцер. Початок. Сходження. ВЕРШИНА», виданій у 2013 році. Одним зі співавторів книги є О. Д. Кутателадзе. Він також особистість відома і неординарна, тому не випадково, що доля звела цих людей на одному шляху до Вершини. Нижче наводяться окремі уривки спогадів Олега Кутателадзе про Олексія Ставніцера з цього друкованого видання.
Олег Кутателадзе, книга «Олексій Ставніцер. Початок. Сходження. ВЕРШИНА», уривки зі спогадів:
Коли Олексій Михайлович пішов з життя, ми вирішили частиною його останнього шляху зробити проїзд по терміналу. Він своє дітище не просто любив, він їм жив. І, відлучаючись у справах хоч на день, хоч на тиждень, він, повертаючись, їхав не додому, а на термінал. У нього був свій маршрут об'їзду, за багато років до цього «дивацтва характеру» всі звикли. І ми вирішили повторити цю дорогу, нікого не попереджаючи, без зупинок і церемоніальних процедур. Але і таємниці, зрозуміло, з цього не робили. Проїзд на швидкості не вдався. Вся денна зміна — сотні людей, — виключно на власний розсуд морального обов’язку вийшла попрощатися з Олексієм, сказати свої слова подяки й, вже зовсім несподівано, відгукнулися гудками теплотяги і судна, що стояли біля причалів.
Прикладів, як свавілля начальників пускало під укіс успішні виробництва, було багато. ТІС робочому колективу подобався стабільністю, кадровою політикою, соціальними програмами, зарплатою, нарешті. Чи не знищать? А чим міцніше підприємство ставало на ноги, тим більше з’являлось охочих прибрати його до рук. Взагалі становлення, розвиток наших терміналів, які потім будуть називати «ТІС», нагадувало плавання проти течії. Будь-яке зволікання або невірне рішення загрожувало понести нас донизу. Але Олексій Михайлович якось дуже швидко і без допомоги психологів з боку ситуацію зі страхами зламав. Логіка його переконань була проста і стояла на українських законах: якщо ми господарі свого підприємства, то кому краще знати та розуміти, що нам робити, як розвиватися? Якщо ми що і зробимо в збиток, то в збиток собі, а не державі. Наша сила в єдності.
Олег Кутателадзе, книга «Олексій Ставніцер. Початок. Сходження. ВЕРШИНА», уривки зі спогадів:
ТІС розвивався за своєю власною стратегією. Вона ніколи ніде не оголошувалася і була проста — вгадати потреби завтрашнього дня. Вже коли ми міцно стояли на ринку перевалки хімічних вантажів, не мали нестачі в клієнтах, Олексій Михайлович спантеличив учасників товариства пропозицією побудувати зерновий термінал. Україна тоді дуже боязко заявляла про себе як експортера зерна.
За матеріалами «Слава Хлібороба» № 37 від 14.09.2019.